Oldřich Haičman: Naše cesta do Japonska 
(sobota 10. září 2011)
 
Dobrovolníci dávají svá srdce
Z města Kesennuma odjíždíme do Kamaishi, po cestě zastavujeme ve městě Ofunato. Leží na pobřeží a jsou zde opět vidět obrovské škody, které způsobilo tsunami a zemětřesení. Město leží v mořském zálivu a vlna tsunami, které se přes něj přehnala, dosahovala výšky až dvaceti metrů. Celé město bylo zničeno, nezůstalo téměř nic, jen obrovské haldy odpadků, automobily, navršené někdy až v pěti vrstvách na sobě, pobořené domy a továrny. Všude je dosud vidět obrovská zkázonosná síla vlny tsunami a zemětřesení.
V Kamaishi provozuje Charita největší dobrovolnické centrum v Japonsku. V časech těsně po zemětřesení se zde střídalo asi sto padesát dobrovolníků a centrum navštěvovalo kolem 700 osob. Centrum je jedno z deseti podobných v tomto městě (z nich tři provozuje Charita). Tvoří ho kostel postavený na vyvýšeném místě, což je dvoupodlažní budova s věží se zvonem. První patro slouží jako kostel, přízemní společenská místnost byla upravena jako humanitární sklad, kde jsou vydávány různé prostředky pro úklid a vysoušení, hygienické potřeby, desinfekční prostředky, různá drogerie. Centrum je také vybaveno zázemím pro rodiny s dětmi, posezení s automatem na kávu.
Zde se naše výprava setkala s desítkou dobrovolníků. Ti se snaží prostřednictvím vybavení a ošacení, které dávají lidem, s postiženými tsunami navázat kontakt. Zjistit, jak jsou na tom psychicky, zda nepotřebují nějakou další pomoc – doprovázení či lidskou společnost. Jeden z dobrovolníků to vyjádřil pěknou větou: „Já tomu člověku nedávám oblečení nebo koště, já mu dávám své srdce. A tím srdcem ho provázím, aby se mohl vyrovnat s událostí, která ho potkala.“
Odpoledne jsme pak měli setkání s lidmi postiženými tsunami. Přišli do tohoto centra a vyprávěli. Někteří při tom plakali, protože se jim vracely vzpomínky z hrůzného zážitku.  Dobrovolníci je utěšovali a bylo na nich vidět, že jsou to lidé na svém místě, kteří dokáží být skutečnou oporou.
Lidé vyprávěli své příhody s ničivou vlnou. Jedna z žen líčila, jak postupně viděla odplavat dům sousedů, nakonec ztratila svého manžela i svého syna. Sama pak dochází do dobrovolnického centra, aby vyplnila volný čas a pomáhala dalším postiženým tsunami.  Většina těchto lidí žije dosud v náhradních ubytováních. Nic jiného jim nezbývá, stát ještě nerozhodl, zda budou jejich domy rekonstruovány a tak zatím nevědí, co bude dál. 
Odpoledne jsme se vrátili do Sendai, kde nás v neděli (10. 9.) čeká vzpomínková mše věnovaná událostem z 11. března, kterou bude sloužit místní biskup.